Angenstanian historia

Angenstania on kuulunut tuhansia vuosia maailman merkittävimpiin kulttuurialueisiin ja sen alueella on sijainnut useita aikansa mahtivaltioita. Angenstania kuului vuosisatoja Maktabun keisarikunnan alaisuuteen, kunnes keisarikunnan romahdettua hajosi useampiin pienempiin valtioihin. Näistä valtioista varhaiskeskiajan lopussa kolme nousi yli muiden: Etelä-, Keski- ja Pohjois-Angenstanian kuningaskunnat, jotka loivat toisaalta järjestystä keskiajan Angenstaniaan, joka koostui jopa tuhansista pienistä valtioista ja aatelisten hallitsemista läänityksistä.

Angenstanialaisten kuningaskuntien suuri yhteinen vihollinen ja uhka oli Itä-Angenstanian aluetta hallinnut ja aggressiivisesti 900-luvulta asti laajennut Suuri Kaanikunta, joka pyrki laajenemaan kohti länttä, valloittaen 1094 angenstanialaisille pyhän kaupungin Westantinopolin. Tästä seurasi 200 vuotta kestänyt kaanisodiksi kutsuttu ajanjakso, jonka aikana nämä kolme kuningaskuntaa pyrkivät yhdistämään voimansa yhteisen vihollisen lyömiseksi. Kuningaskunnat eivät päässeet yhteisymmärrykseen valloitettujen aleuiden jakamisesta, vaan perustivat näille Suurelta Kaanikunnalta valloitetuille alueille niiden yhteishallinnassa olleen valtion, Angenstanialaisen kuningaskunnan, jonka kuningas valittiin kulloinkin jonkin kuningaskunnan aateliston tai kuningasperheen joukosta. Kaanisotien kääntyessä tappiolliseksi tämä yhteishallinnollinen kuningaskunta erosi emävaltioidensa alaisuudesta ja myöhemmin muuttui hyvin varhaisen voimakkaan porvarisluokan vaikutuksesta porvariston ja aateliston hallitsemaksi tasavallaksi, Angenstanialaiseksi tasavallaksi.

Kaanisotien perintönä syntyi kuitenkin ajatus Angenstanian valtioiden syvemmästä liittolaisuudesta ja mahdollisesta yhdistymisestä kaaneja vastaan, sillä sadat pienet ruhtinaskunnat Angenstaniassa jakoivat saman kulttuurin ja kielen, jota kaanien voimistuminen uhkasi. Ongelmaksi muodostui kuitenkin hallitsevien dynastioiden keskinäiset kiistat siitä, kuka hallitsisi ja ketä. Ruton tuoma epävakaus ja sitä mukaa syttyneet sodat jäädyttivät kehityksen 1300-luvulla, mutta uuden vuosisadan koittaessa aate angenstanialaisten yhtenäisyydestä nousi jälleen pinnalle, kun angenstanialainen liittouma löi kaanijoukot 1412 Westbungin taistelussa ja angenstanialaisten valloittaessa Westantinopolin kaupungin takaisin 1449. Yhdistymisprosessi huipentui vuonna 1452, kun Pohjois- ja Etelä-Angenstanian kuningaskunnat solmivat ikuisen rauhan sopimuksen Etelä-Angenstanian Ferdinandin ja Pohjois-Angenstanian Marian avioiduttua. Pian myös Keski-Angenstanian kuningaskunta, jonka hallitsija oli kuollut vuotta aikaisemmin, kutsui Ferdinandin kuninkaakseen ja koko Angenstania yhdistyi. Samoihin aikoihin syntyi käsitys, jonka mukaan Angenstanian kohtalo oli olla Maktabun valtakunnan perillinen ja puolustaa Maktabun perintöä, kulttuuria ja uskoa.

Yhdistyneestä Angenstaniasta tuli nopeasti maailman yksi merkittävimmistä suurvalloista ja vuosisadan vaihteen jälkeen se oli saavuttanut jo aseman maailman voimakkaimpana valtiona. Angenstania laajentui ensin länteen ja itään valloittaen alueita kaaneilta ja Vansteinin liitolta. Kaanikunta liitettiin lopullisesti kokonaisuudessaan Angenstaniaan 1573. Angenstania perusti myös ensimmäiset siirtomaansa 1492 Arribaan ja vuoteen 1600 mennessä maa hallitsi Arribaa, osaa Eldotaarista, osia Seelannista ja Alentiiniasta. Badakus liitettiin valtakuntaan 1572. Angenstanialaiset laajensivat aluettaan myös Ferditinaan valloittamalla Pohjois-Tiilasen 1622 ja miehittämällä Newvansteinin 1779. Vuosina 1795-1833 vaiheittain maahan liitettiin Taarin ja Pommerin kuningaskunnat, suurin osa Angenstanialaista tasavaltaa ja Vansteinin liiton ruhtinaskunnat.

Angenstanian laajentuminen sai ensimmäisen esteensä vuonna 1572 kun Angenstanialainen tasavalta, Taari, Pommeri ja Ferditina (myös Ferditinan liittolainen Vanstein osallistui julistamatta kuitenkaan sotaa) löivät angit Revanon meritaistelussa, joka oli osa suurempaa ensimmäistä liittokunnan sotaa. Sota päättyi lopulta status quoon, eli sodan jälkeen ei tehty aluemuutoksia.

Suuri Idän sota vuosina 1700-1721 aiheutti merkittävää haittaa maan suurvalta-asemalle: Angenstanian hävittyä sodan joutui se suostumaan rauhaan, jossa se menetti kaikki omistuksensa Ferditinassa, luopui oikeudesta Pohjois-Badakukseen ja Kuksiin ja luovutti Länsi-Badakuksen ja Baskelburgin Ferditinalle. Lisäksi maa määrättiin luovuttamaan kaikki Eldotaarin siirtokuntansa Ferditinalle ja Taarille sekä luopumaan oikeudesta Etelä-Alentiniaan. Lisäksi Taari ja Angenstanialainen tasavalta saivat maita myös Manner-Angenstaniasta mm. Pommerin alueen ja muutamia siirtomaita. Angenstanian tuli myös tunnustaa Vansteinin liiton suvereenius.

Suuren Idän sodan tappio oli niin merkittävä, ettei maa koskaan enää toipunut siitä kunnolla. Tappion aiheuttama laskusuhdanne ja poliittinen epävarmuus ajoivat maan vallankumoukseen 1792. Perustettu Angenstanian tasavalta joutui puolustautumaan Fernando Suuren johtamaa invaasiota vastaan, jossa se onnistui häätämään lähes Angensburgin porteille yltäneet miehittäjät.

1920-luvulla Angenstaniassa oli kaoottista: autoritäärinen kuningassuku joutui taipumaan demokraattisiin uudistuksiin ja näin kuninkaan asema muuttui sodan jälkeen hetkessä voimakkaasta vallankäyttäjästä ainoastaan figuuriksi. Demokratia jäi heikolle pohjalle sodan jälkeen ja ääriliikkeet lietsoivat sekasortoa ja lakkoja ympärimaata. Hyperinflaation ja talouskurimuksen myötä kansan suosioon nousivat fasistit. Kommunismin torjumisen ja toisaalta kuningasvallan halveksuminen johtivat siihen, että fasistit ottivat maassa vallan vuoteen 1933 mennessä, samana vuonna kun kuningas Albert kuoli. Kuninkaallisen perheen sallittiin jäädä maahan, mutta heidät eristettiin Hensburgin linnaan ja pudotettiin pois julkisuudesta. Tämän vuoksi osa perheestä pakeni maasta. Kruununperimysjärjestyksessä kolmas prinssi Frans Leopold I ryhtyi yhteistyöhön fasistien kanssa saadakseen kruunun. Hän kuitenkin pettyi, kun huomasi joutuneensa vain välikappaleeksi fasistien vallan legitimoimiseksi ja pakeni lopulta itsekin maasta.