Suuri Kaanikunta

Suuri Kaanikunta eli Idän Suuri Kaanikunta oli 800-luvulta vuoteen 1543 (virallisesti 1573) olemassa ollut valtio. Sen päähallinta-aluetta olivat Itä-Angenstania, Keski-Itä, Kivierämaa ja Pohjois-Badakus. Suurimmillaan se oli 1070-luvulla ja uudestaan 1300-luvulla, jolloin se ylsi Westantinopolin länsipuolelta aina Cleaganiin ja Pohjois-Kuksiin asti. asti. Kaanikunnan väkiluku oli suurimmillaan lähes 40 miljoonaa, mikä tuohon aikaan oli lähes puolet koko Angenstanian alueen väkiluvusta.

Suuri Kaanikunta oli taloudellisesti ja sotilaallisesti voimakkain keskiajan valtio. Suurimmillaan se hallitsi suurta osaa Pohjois-Badakuksesta, Cleaganista, Sanalista, Kivierämaasta sekä Itä-Angenstaniaa, ja Keski-Itää. Se aiheutti läpi keskiajan suurimman uhan Sydän-Angenstanian valtioille. Sitä vastaan tehtiinkin Sydän-Angenstanian valtioden toimesta 1100-1299 useita sotaretkiä, joita nimitetään kaanisodiksi. 1200-luvulla siltä vallattiin laajoja alueita ja se oli lähellä tappiota, kunnes pääsi hyökkäämään 1200-luvun myöhemmällä puoliskolla ja valtasi Westantinopolin takaisin. Se kukistui käytännössä 1543, kun badakukselaiset valloittivat Chirburhemin. Odal-kaani yritti palauttaa badakukselaisten vetäytymisen jälkeen palauttaa kaanikunnan 1570-luvulla, mutta angenstanialaiset laajensivat nopeasti valtaansa itään ja Kaanikunta jäi Angenstanian vallan alle lopullisesti.

Historia
Suuri Kaanikunta syntyi, kun kaanit ja muutamat niiden sukulaiset kansat muuttivat massoittain silloin vielä melko harvaanasuttuun Itä-Angenstaniaan 700-luvun lopulta alkaen. Kaaneja muutti alueelle jopa 2-5 miljoonaa, joista taarit asettuivat pääasiassa lännemmäksi, mutta myös heitä oli noin 200 tuhatta Itä-Angenstaniassa. Suuri Kaanikunta sai alkunsa 800-luvulla, kun Ismad I kruunattiin suurkaaniksi yhdistäen hajanaiset kaanien perhekunnat ja klaani. Kaanikunta taisteli ensimmäisen vuosisatansa sisäisiä levottomuuksia vastaan, jotka johtuivat suuresta muuttoliikkeestä alueelle sekä yrityksistä palauttaa paimentolaisperheiden ja klaanien itsemääräämisoikeus. 800-luvun puolivälissä Suuri Kaanikunta oli saanut kuitenkin kiistattoman valta-aseman klaanien ja sukujen yläpuolelta ja se aloitti aluksi hitaan laajenemisen länteen.

Kaanikunnan nousu supervallaksi
Kaanien armeija voimistui 900-luvulla ja sen lännen sotaretki otti ison harppauksen, kun se alisti Taarin valtansa alle 900-luvulla. 1000-luvulla käynnistyi todellinen sotaretki, "suuri kaani-invaasio", jonka seurauksena 1071 kaanit valloittivat Westantinopolin Angenstanian Keski-Idässä mikä oli merkittävä tekijä 30 vuotta myöhemmin Kaanisotien syttymiseen. Westantinopoli oli keskiajalla toisen paavin ja Angenstanian arkkipiispan kotipaikka ja angenstanialaisille tärkeä kaupunki taloudellisesti, poliittisesti kuin uskonnollisestikin. 1055 Suurkaanin alaisuuteen liitettiin myös Sanalin itäpuoliset osat ja osia Pohjois-Badakuksen alueesta, mikä teki kaanikunnasta Badakuksen rajanaapurin.

Suuren Kaanikunnan voima perustui tehokkaaseen armeijaan, jonka pohjana oli kaanien huippukuntoinen ratsuväki. Kaanit osasivat myös diplomatian, ja onnistuivat turvaamaan selustansa solmimiensa liittolaisuussuhteiden ansioista. Kaanit käyttivät paljon myös palkkasotureita, sillä ryöstöretkien tuotoista kyettiin kustantamaan jopa kokonaisia palkka-armeijoita.

Kaanisodat olivat kaanikunnalle katastrofaalinen tapahtuma, jossa kärsittiin jopa 4-10 miljoonan miestappiot 200 vuoden sotajakson aikana sekä suunnattomat aineelliset vahingot, sillä taisteluja käytiin pääasiassa kaanikunnan maaperällä. Kuitenkin angenstanialaisten epäonnistunut yritys hyökätä kaanikunnan pääkaupunkiin Chirbunhemiin 1201 käänsi sodan kaaneille edulliseksi ja se ajoi seuraavan vuosisadan aikana angenstanialaiset pois sen maaperältä, kunnes lopulta valloitti 1297 Westantinopolin takasin. Angenstanialaiset yrittivät vielä 1299 vallata kaupungin takaisin tuloksetta, mihin kaanisotien katsotaan päättyneen. Angenstanialaisten heikennettyä kaaniprinssi Asman II hyökkäsi vielä Westantinopolin länsipuolelle siirtäen kaanien länsirajan vain reilun 200 kilometrin päähän Angeburgista. Lisäksi alisti Sanalin itäosat, pohjois-Badakuksen ja pohjois-Kuksin (Kuksin kaanikunnan) kaanikuntansa alaisuuteen. Ahmanin kerrotaan julistaneen, että "kaikki maailman kansat tulee alistaa valtani alle". Asman yritti 1312-1321 kestäneellä sotaretkellään valloittaa Badakuksen, mutta epäonnistui armeijansa tultua lyödyksi Badakuksen vuoristossa ja kuoli itse taistelussa samaisella sotaretkellä 1321. Asman jätti kuitenkin pojalleen Dahamille valtakunnan, joka oli historian suurin heti Maktabun jälkeen, yltäen Westantinopolin länsipuolelta Cleaganiin ja pohjois-Kuksista itä-Angenstanian merelle asti. On myös väitetty, että kaanit olisivat purjehtineet Arribaan asti ja kaanivaltakunnalla olisi ollut yhteyksiä Sundan kuningaskunnan kanssa 1300-1200-luvuilla.

Kaanikunnan rappio
Kaanikunnan heikkenemiselle ja lopulta rappiolle on esitetty historian saatossa useita syitä: tunnetuimmat teoriat liittyvät sen naapureiden, kuten Badakuksen ja Angenstanian kansalliseen yhdentymiseen ja sitä kautta vahvistumiseen, kaanivaltakunnan liian suuriksi kasvaneisiin hallinnointikuluihin ja kaanien ylemmyyden tunteeseen.

Kaanikunnan kulta-aika alkoi olla ohitse Asman II:n pojan Dahamin kuoltua 1387. Kaanikunta oli laaja suurvaltio, mutta jonka hallintojärjestelmä perustui silti hyvin alkeelliseen paimentolaiskäräjien malliin, mikä teki siitä poliittisesti epävakaan. Koska käräjät valitsivat suurkaanin, oli johtajien vaihtuvuus yleensä suurta. Sotapäällikkö Ozol kaappasi vallan maassa ja kruunautti itsensä kaaniksi. Hänen toimiensa ansiosta valtakunta koki uuden lyhyen nousukauden 1440-luvulla, mutta Ozol murhattiin 1449. Kaanikunnan talous oli myös kehittymätöntä: kaanit arvostivat paimentolaisuuteen perustuvaa maataloutta yli kaiken ja käsityöläisyyttä tai jalostusta oli merkittävissä määrin vain Chirbunhemin kaupungissa. Kaanit ylläpitivät valtiontaloutta paljon ryöstelyllä ja kaupalla, mutta verotus oli tehotonta. Kaanit uskoivat olevansa suuruutensa huipulla teknologisesti kuin kulttuurisesti ylivertaisia muihin nähden: näin kaanien ei omasta mielestään tarvinnut kehittää valtakuntaansa teknisesti tai hallinnollisesti. Tämä johti kaanivaltakunnan teknologiseen jälkeenjääneisyyteen ja siihen, että kaanit luopuivat ulkomaankaupasta ja pyrkivät sulkeutumaan ympäröivältä maailmalta.

Kaanit menettivät Westantinopolin angeille 1448. 1500-luvun alussa kaanit olivat menettäneet laajoja alueita valtakunnastaan eivät kyenneet valvomaan sen reuna-alueita. Angenstanialaiset valloittivat ensi kertaa historiassa Chirbunhemin kaupungin ja polttivat suuren osan kaupunkia vuonna 1508. Suurkaanit menettivät valtansa täysin riitaisten sukujen taistellessa vallasta. Kaanivaltakunta tuli päätökseen 1543 kun badakukselaiset valloittivat sen.

Kun badakukselaiset ajettiin pois Itä-Angenstaniasta 1570-luvulla, pyrkivät kaanit Odal-suurkaanin johdolla palauttamaan kaanivaltakunnan. Viimeinen suurkaani Odal valittiin suurkaaniksi 1571 ja hallitsi valtakuntaansa kaksi vuotta, kunnes 1573 angenstanialaiset valloittivat Chirbunhemin ja hävittivät kaupungin.

Hallinto
Suurta Kaanikuntaa hallitsi suurkaani, joka oli verrattavissa keisariin. Hän hallitsi yksinvaltijaana ja olikin kenties vaikutusvaltaisin henkilö keskiajan maailmassa. Suurkaanin neuvonantajina toimi kaaneista eli eri sukujen ja heimojen johtomiehistä koostuneet paimentolaiskäräjät.

Suurkaanin asema ei ollut perinnöllinen: edellisen suurkaanin kuollessa paimentolaiskäräjät kokoontuivat yleensä suureen leiriin aroalueelle ja valitsivat tässä useita päiviä kestäneessä tapahtumassa uuden suurkaanin eri sukujen ja heimojen johtajien keskuudesta. Kaanikunnan varhaisina vuosina suurkaani valittiinkin aina eri sukujen tai heimojen johtomiehistä, mutta myöhemmin kirjoittamattomaksi säännöksi muodostui äänestää entisen suurkaanin vanhin poika uudeksi suurkaaniksi.

Talous
Suuren Kaanikunnan talous perustui lähes yksinomaan maatalouteen, josta lähes koko väestö sai elantonsa. Maataloutta harjoitettiin paimentolaisuutena sekä vähemmässä määrin viljelynä pääasiassa valtakunnan länsiosissa.

Paimentolaisuus oli itäisillä aroilla tehokasta, mutta vaati paljon työvoimaa ja maapinta-alaa, joka haittasi muun talouden kehitystä. Suuren Kaanikunnan viljasadot olivat suhteessa pienemmät kuin lännessä angenstanialaisten hallitsemilla alueilla.