Itä-Angenstania

Itä-Angenstania on maantieteellinen alue, joka käsittää Angenstanian itäosat, yleisen määritelmän mukaan Keski-idän ylängön itäpuolisen alueen Angenstaniasta. Alueelle tyypillistä on valtavat heinä-arot ja huomattavasti Keski-Angenstaniaa mantereisempi ilmasto. Itä-Angenstania kattaa pinta-alaltaan toisiksi eniten maapinta-alaa Angenstaniasta Suuren Kivierämaan jälkeen. Alueella asuu noin 35% Angenstanian väestöstä. Joskus alueesta on käytetty nimitystä "Viljamaa", Whehtia, joka on peräisin ajalta, jolloin angit pyrkivät houkuttelemaan alueelle uusia uudisasukkaita.

Itä-Angenstania oli vuosisatojen ajan harvaan asuttua seutua heinä-aroineen, jonne kaanisukuiset heimot asettuivat 800-luvullla. He loivat alueelle Suuren Kaanikunnan valtion, josta tuli keskiajan johtava supervalta. Angenstanialaiset kuninkaat kiinnostuivat alueesta 1000-luvulla. Kaanit aloittivat valloitusretken Angenstaniaan, joka johti Kaanisotien syttymiseen ja siihen, että Angenstania miehitti osaa alueesta lähes 200 vuotta. Tuona aikana alueelle muutti merkittävä määrä angenstanialaisia siirtolaisia "Viljamaalle" eli Whehtiaan, jotka palasivat kuitenkin kotiseuduilleen miehityksen päätyttyä. Kaanikunnan romahdettua yhdistynyt Angenstanian kuningaskunta valloitti alueen, joskin se jaettiin myöhemmin myös Angenstanialaisen tasavallan ja Taarin ja Pommerin kesken.

Angenstanialaiset uudisasukkaat alkoivat 1600-luvulla levittäytyä yhä laajemmalle itään. Angenstanian kuningaskunta tuki asukkaita monin keinoin: se yritti houkutella asukkaita suurilla maapalstoilla ja verovapauksilla ja helpotuksilla porvareille kaupungeissa, joita perustettiin Itä-Angenstaniaan Angenstanian vallan merkkinä useita 1600-luvulla. Valtakunnan syrjäinen itäosa kuitenkin pysyi melko harvaan asuttuna. 1700-luvulla alueen kaupungit alkoivat kasvaa ja väkiluku alueella nousta. Angenstanian suuressa vallankumouksessa kuningasmieliset upseerit pakenivat ensin Itä-Angenstaniaan, mistä yrittivät he koota vastarintaa vallankumouksellisia vastaan.

1800-luvulla Fernando Suuren sodissa Ferditinan keisarikunnan Grande Armee hyökkäsi Angenstaniaan valtakunnan itäosien heinä-arojen kautta edeten lähimmillään vain noin 100 kilometrin päähän Westerdalhista. Hyökkäys kuitenkin torjuttiin talven 1804 aikana ja pysäytettiin Keski-idän ylängölle, jonka rinteille angenstanialaset linnoittautuivat. Hyökkääjä ei kyennyt talven aikana tekemään suurhyökkäystä rinteille ja vähitellen hyökkääjä ajettiin vuoden 1805 aikana pois Itä-Angenstaniasta. Miehityksen seurauksena alue, varsinkin sen kaupungit, kärsivät suuria vahinkoja. Jälleenrakennus loi kuitenkin uutta työtä, mikä toi uutta väestöä alueelle.

Angenstanian väkiluku alkoi kasvaa radikaalisti 1800-luvulla ja liikakansoituksesta kärsineestä Keski-Angenstaniasta alkoi väkeä siirtyä kohti itää. 1850-luvulla Länsi-Angenstania oli vaurasta, maatalousvaltaista ja suurten maatilojen viljavaa seutua, Keski-Angenstania suurten teollisuuskaupunkien ja tiheän asutuksen teollisuuden aluetta, kun taas Itä-Angenstania oli valtakunnan köyhin, maatalousvaltainen ja harvaanasutuinta seutua. 1860-luvun "menetetty vuosikymmen" oli idälle toisaalta eduksi, toisaalta haitaksi: se jarrutti jopa vuosikymmenillä eteen päin alueen talouskehitystä ja se kärsi muuttotappiosta jo valmiiksi maan köyhimmän väestönosan muuttaessa muualle, mutta toisaalta, se toi alueelle paljon uusia asukkaita lännestä.

Itä-Angenstaniaa ei 1800-luvun loppupuolelle edes pidetty osana varsinaista Angenstaniaa, vaan sen katsottiin olevan siirtomaiden kaltainen, kuningaskunnan vallan alle alistettu vieras alue. Tämä käsitys johtui siitä, että alueella asui paljon ei-angenstanialaisperäistä väkeä ja se oli hyvin harvaan asuttua. Jotkut tutkijat 1800-luvulla väittivät jopa, että Itä-Angenstania ei tulisi koskaan integroitumaan länteen tiukasti kiinni ja pitivät aluetta "vähemmän angenstanialaisena" kuin monia siirtomaita ja esimerkiksi Ferditinan keisarikunnan hallitsemaa Tiilasta ja Maktabua.

1890-luvulla Itä-Angenstania alkoi teollistua, kun sen alueelta löydettiin huomattavia luonnonvaroja Keski-Angenstanian esiintymien ehdyttyä. Alueella oli paljon rauta- ja hiilivaroja, mitkä loivat aluelle ensin raaka-ainepohjaisen talouden, josta rautateitse tavara kuljetettiin länteen. Ensimmäisen maailmansodan aikana teräksen tarve kasvoi huomattavasti, mikä oli todellinen kasvuruiske alueen kehitykselle. Uusia teollisuuspaikkakuntia syntyi huomattavasti ja väestö nelinkertaistui 15 vuodessa. Sodan aikaista aikaa on pidettyä jopa alueen yhtenä kukoistuskautena. Kuitenkin 1920-luvulla Angenstanian ajautuessa lamaan eivät idän tuotteet menneet enää kaupaksi ja tästä seurasi miljoonien ihmisten massatyöttömyys, sen olessa pahimmillaan 1921, jolloin 50% Itä-Angenstanian 80 miljoonasta työikäisestä oli työttömänä. Laman loputtua työttömyys laski vain noin viiteen prosenttiin, mutta 1930-luvun lama nosti sen jälleen yli kolmeenkymmeneen prosenttiin. Kun fasistit nousivat valtaan maassa 1933 aloittivat he valtaisan teollistamisohjelman, jonka ansiosta vuosikymmenen loppuun ennen toista maailmansotaa alueella vallitsi lähes täystyöllisyys.

Toisen maailmansodan aikana Itä-Angenstanian teräksen tuotanto oli elintärkeää Angenstanialle ja sen liittolaisten sodankäynnille. Itä-Angenstanian kautta kulki varsinkin Arriballe tärkeä rautatie, jota pitkin terästä kuljetettiin Badakuksesta ja Itä-Angenstaniasta sen satamamiin, joista se kuljetettiin laivoilla Arribaan. Itä-Angenstania sijaitsi sodalta melko suojassa, mutta silti alueen teollisuus tuotti lähinnä vain raaka-aineita tai niiden jalosteita, jotka sitten kuljetettiin niitä tarvitseviin asetehtaisiin. Kun Angenstania alkoi hävitä sotaa joutuen jo 1944 lopussa puolustuskannalle, Ferditinan kansanarmeija hyökkäsi Itä-Angenstaniaan. Pommitukset vaurioittivat pahoin alueen rakennuskantaa. Ferditinalaiset miehittivät alueen vuosiksi 1945-1947, jolloin alueella sijaitsi Itä-Angenstanian demokraattinen kansankomissaari, ns. Kaltenweiherin hallitus, joka valmisteli mahdollista kommunistista Angenstaniaa. Ferdijoukot vetäytyivät 1947.

Sodan jälkeen Itä-Angenstaniassa syntyi kaanien johtama itsenäisyysliike, pitkälti Ferditinan harjoittaman propagandan ansiosta. Ne vaativat itsenäistä kaanivaltiota Itä-Angenstanian itäosiin. Koska kaanit saivat itsenäisyyskamppailuunsa tukea Ferditinanlta, omaksuivat itsenäisyysliikkeen edustajat kommunismin. 1948 uusi kaanivaltio näytti jopa todellisuudelta, vaikka Angenstanian perustuslaissa sanottiin, ettei Angenstanian kuningaskuntaan kuuluvilla alueilla ole oikeutta erota kuningaskunnasta. Liittolaiset vaativat tämän pykälän perustuslakiin nimenomaisesti estääkseen Ferditinan pyrkimykset saada lisää alueita vaikutusvaltansa alle. Ferditina ei tätä hyväksynyt vaan vaati edelleen kaanien itsenäisyyttä. Lopulta tilanne neuvoteltiin niin, että kaanien itsehallinto paranisi ja Angenstania saisi pitää alueen, mutta Ferditinalle oli vuokrattava 100 vuodeksi ns. Ferditinan käytävä, puolueeton, demilitarisoitu, lähes 1500 kilometriä pitkä ja ohuimmillaan vain 10 kilometriä paksu maa-alue Länsi-Angenstaniasta, jota kautta maa saisi yhteyden merelle.